Pinának a film alkotóitól.
Hamarosan újra itt a tavasz.
Kihajt a fű.
Eljön a nyár,
magasra nő a fű,
napfény.
Aztán őszre fordul,
a levelek lehullanak.
És végül...
tél.
Tavasz,
nyár,
ősz,
tél!
Mindig jönnek olyan helyzetek,
amiket nem lehet szavakkal kifejezni.
Csak körülírni tudod azokat.
A szavak legfeljebb arra jók,
hogy előhívjanak érzéseket.
A szavakon túl jön a tánc.
Pinát megismerni olyan volt,
mintha új nyelvet tanultam volna.
Előtte nem ismertem ezt a nyelvet.
De megtanított kifejezni magam.
Kezdetben nagyon félénk voltam.
Aztán sok hónapnyi próba után
félrehívott és azt mondta:
"Sokkal őrültebbnek kell lenned!"
20 év alatt ezt az egy instrukciót
kaptam tőle.
Pina olyan volt, mint egy festő.
Folyamatosan kérdezgetett minket.
Így váltunk festékké,
színekké a képein.
Például ha azt kérdezte:
"a hold?"
akkor én azt a testemmel ábrázoltam,
így tudta és érezte, mi a válaszom.
Egyszer a Café Müllerben táncoltam.
Csukva volt a szemem.
Amikor a ráadásnál jártunk,
éreztem, hogy valamit nem csinálok jól,
pedig ez fontos volt számomra.
Hirtelen rájöttem,
hogy nagy különbséget jelent az,
ha csukott szemmel táncolok,
vagy csak egyszerűen lefelé nézek.
Hatalmas különbséget.
Azonnal éreztem, hogy újra jól csinálom.
Hihetetlenül kegyetlen a mi szakmánk.
A legkisebb részlet is számít.
A tánc olyan nyelv,
amit bárki megtanulhat.
Két hét alatt raktuk össze
az előadást Dominique.
Hhetetlen tempóban dolgoztunk.
Csodálatos, hogy kelt életre az ötlet
egy asztalból és négy székből.
Tipikus Pina! Jól emlékszem erre.
"Figyelj, nem mutat jól a színpadon,
nem is tudom, változtassunk valamin,
olyan üresnek látszik így."
- Aztán bumm, a székek! - Pontosan.
Aztán megint bumm! Rolf játszott a székekkel,
és azok a darab részeivé váltak.
Csodálatos volt!
1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9, 10. Jövök!
Kazuo Ohno is
nemrég hagyott itt minket.
Elképzelem őket odafent,
ahogy Pinával táncolnak..
egyik felhőről a másikra szökellve.
Pinának átható tekintete volt.
Senki nem olvasott úgy bennem.
Akármikor próbáltam bármit színlelni,
átlátott rajtam.
Már akkor látta, ha
féltem valamitől, amikor
még nem is tudtam róla.
Hogy milyen volt Pina?
Egyszerre volt rugalmas és makacs.
Képes volt a végtelenségig
hallgatni és nézni,
túllépni saját határait is.
Olyan volt, mint egy óriási ház,
melynek padlása kincsekkel teli.
Nem olyan volt, mint aki táncol.
Mindig elfelejtetted a lépéseidet.
De ha ő is ott volt, soha!
Neki kellett megmutatni..
...mit kell csinálnom a színpadon? Na ne már!
Pedig így igaz!
Valóban ragaszkodtam hozzá,
mert csak ilyenkor láthattam a színpadon táncolni.
Soha nem akartam a Cafe Müllerben táncolni.
Amikor Pina mégis felkért,
igent mondtam.
De soha nem voltam olyan jó.
Azt akartam, hogy örökké táncoljon.
A Cafe Müllerben gyakran láthattam.
Érezni akartam, amit ő érzett.
Úgy mozgott, mintha egy luk lett volna a hasán,
vagy mint aki most ébred a halálból.
Amikor ma színpadra lépek,
megpróbálom elképzelni
mélységes fájdalmában,
de ereje teljében is
és magányában.
Nagyon gyakran
táncoltam Pinával a Café Müllerben,
néztem a haját, a hátát, a karjait,
és csukott szemmel is tudtam,
hogy mindannyiunk előtt jár.
Csukott szemmel is
mindent látott.
Mindig táncoltunk és nevettünk.
Állandóan együtt voltunk
akár hajnali négyig is,
hogy másnapra kitaláljunk valamit.
Ez a társulatunk megalakulása idején volt.
Minden reggel
a Barmen állomáson találkoztunk
egy kávéra és egy süteményre,
aztán nekiláttunk a munkának.
"Angyalokkal dolgozom,
angyalok vagytok, szépek vagytok."
Ha Pinával dolgoztam, mindig éreztem,
hogy több, mint egy átlagember.
Idősebb táncosként jó volt
vele dolgozni.
De a fiatalabb évek is jól teltek.
24 évesen érkeztem Wuppertalba.
40 évesen úgy gondoltam:
Mennyi szabadság és lehetőség!
Pina minden erejével azon volt,
hogy még csodásabbat alkossunk.
Egyszerre legyünk öregek és gyerekek.
Egyszer egy rosszul sikerült próba
után Pina nem szólt hozzám.
Az előadás előtt annyit mondott:
"Lützchen, jó legyél!"
Én mindig ezt válaszoltam erre:
"Pinchen, élvezd a táncot!"
Az ajtóból visszafordulva azt mondta:
"Ne feledd, rám kell ijesztened!"
Ez elgondolkodtatott.
Ezzel a mondatával többet ért el, mintha órákig beszélt volna hozzám.
Gyönyörű volt amikor nézett minket.
Próbák idején gyakran nézett minket
az íróasztala mögül,
táncosai minden pillanatát megélve.
Néha mint egy kisgyermek,
telve a mi érzéseinkkel.
Gyakran gondoltam, amikor ott ült
annál az asztalnál,
hogy végülis 22 éve néz engem!
Többet, mint a szüleim láttak.
Újoncként nem igazán értettem,
mik a munkamódszerei.
És nem is segített megértenem.
Elveszettnek éreztem magam,
míg rá nem jöttem,
hogy saját magamon kell segítenem.
Íme a borjúhús!
Mi a becsület?
Mi a felelősségünk,
amikor táncolunk?
Pina úgy gondolta, álljunk ki azért,
amit csinálunk, minden gesztusért,
minden lépésért és mozdulatért.
Pina mindig a legjobbat akarta
kihozni a táncosaiból.
Egyszer azt mondta nekem:
"A törékenységed az erősséged!"
A "Telihold" előadásában
olyan mozdulatot kért,
amely kifejezi a mozgás örömét.
A kérése inspirálóan hatott rám.
A mozdulatból, amit mutattam neki,
egy kész jelenetet hozott létre.
Mindig egy sarokban voltam,
vagy valaki mögött, amikor
utasításokat adott.
Talán azért, mert nagyon tiszteltem.
Egy alkalommal megragadott,
és szomorú hangon megkérdezte:
Ditta, miért félsz tőlem annyira?
Nem adtam rá semmi okot.
Igaza volt.
És ezután már nem voltam félénk.
Néha olyanokat mondott, hogy
keresgéljünk tovább.
De ennél többet nem nagyon.
Úgy kellett keresnünk a helyes utat,
hogy azt sem tudtuk merre nézzünk,
vagy jó irányba haladunk-e.
Pina még mindig nem vagyok képes veled álmodni!
Kérlek látogass meg álmaimban.
Daphnis mindig mesél rólad,
mert állandóan veled álmodik
De az nem ugyanaz.
Nagyon örülnék, ha felbukkannál.
Várok rád Pina.
Olyan gyorsan hagyott itt minket,
nagyon megdöbbentünk.
Úgy gondolom, hogy a vég közeledtével
mindent maga mögött hagyott
és szabad volt.
Ezért akartam megadni neki
a könnyedség pillanatát,
a súlytalanság érzését.
Dominique és Malou lányaként
voltam az első gyerek a társulatban.
A Tanztheaterben nőttem föl.
Az élet Pina nélkül?
Még mindig nem tudom, milyen is az.
Amikor Wuppertalba kerültem,
és összezavart néhány dolog,
csak annyit mondott:
"A szeretetért táncolj!"
Darabjai szeretetről, fájdalomról,
szépségről és magányról szóltak.
A vizilovas darab idején
talán 28 éves lehettem.
Őt láttam bele ebbe
a nagy, kedves viziszörnybe.
Így probáltam megfejteni,
miért kell dolgoznia
megállás nélkül.
Pina számára az elemek
nagyon fontosak voltak.
Akár a homok és a föld,
a kövek vagy a víz...
Furcsamód még jéghegyeket és sziklákat színpadra vitt.
Miközben táncolunk, ezek
akadályokká válnak.
Ki kell kerülnöd őket, át kell rajtuk menned,
vagy meg kell másznod őket.
A vele való munka megengedte,
hogy szomorúak vagy dühüsek legyünk,
sírjunk, nevessünk vagy sikoltsunk.
Mindezeket megadta nekünk.
Nem tudtuk ő rejtőzik-e bennünk,
vagy pedig épp fordítva,
mi rejtőzünk benne.
Pina radikális felfedező volt.
A lelkünk mélyébe látott.
Különösen arra volt kíváncsi,
hogy mik egy ember vágyai?
Honnan ered sóvárgásunk?
Táncoljunk vagy mind elveszünk!